Ne(s)tbooks

http://www.nestbooks.cz/

Ne(s)tbooks si klade za cíl vytvářet dostupné eknihy v běžných formátech, bez DRM ochrany, maximálně vstřícné vůči čtenáři-uživateli. Naše knihy jsou vlastní produkcí, používáme freewarové nástroje a produkovat budeme ve třech edicích. Pokud se vám knihy budou líbit, budeme rádi, když nás podpoříte v dalším úsilí následnou platbou.

Copyright © 2000 Petra mambii Kubátová

Cover Art & Illustrations © 2000 Marián Nmh Sitta

O dutém stromě na hoře Mgoto

V daleké zemi velikých švestkových květů, za tisícem hor a řek, žil na hoře Mgoto starý hospodář se svou ženou. Jmenovali se Gauja a Alsufí. Byli tak staří, že si už ani nepamatovali, kdy se narodili. Bydleli ve velikém stromě. Žilo se jim moc dobře ve kmeni, který byl ještě starší než oni, a dobře si rozuměli. Dávali na sebe vzájemně pozor.

Jednoho dne v roce divoké kočky, v okamžiku sklizně malých zrníček, zaklepal na stromovou kůru unavený kohout. Hospodářka se podivila.

“Dobrý den, kohoute,” řekla na uvítanou. “Co tě k nám přivádí?”

Kohout byl mladý a očividně rozmrzelý.

“To je tak,” začal pomalu. “Jak tak jdu dlouhým putováním, řekl jsem si, že tu chvíli spočinu a naučím se být mu užitečný.”

Stará žena se pousmála. Pohladila vrásku starosti, která se mu rýsovala přes peří na hlavičce, a pozvala ho dál. V celém okolí nebylo laskavějších lidí než byli hospodář a hospodářka od hory Mgoto. Ačkoliv nežili v blahobytu a často si museli vystačit jen se skromností, ještě se za všechen věk nestalo, že by odmítli někomu pomoci.

Kohout vstoupil do jejich malého příbytku a podivil se, jak je tam krásně. Srdce obřího stromu tlouklo neuvěřitelně blízko. Vnitřní strana veliké dutiny byla ošetřená s pečlivostí, každý kousíček a skulinka byly opatřeny přesně podle potřeb. Strom voněl spokojeností.

“Máte to tu krásné,” řekl kohout. “Nikdy jsem neviděl srdce stromu tak blízko.”

Gauja srdce pohladila:

“Staráme se o něj a ono nás hřeje. Je štěstí být tu s ním tak dlouho.”

Pak se otočila a postavila na ohřátí medové mléko.

“Ale proto tady nejsi. Měl bys mi říci, co tě trápí, protože je to tak veliké, že nám to vyhnalo světlo.”

Malý návštěvník sklopil svou hlavičku a začal vyprávět svůj příběh. Narodil se jako krásný kohout, který měl před sebou velikou budoucnost plnou užitečnosti. Všichni chválili jeho první krůčky a pozorně sledovali, jak roste. Ale přese všechno, tu bylo něco, co ho trápilo. Už jako malý si všiml, že nedokáže vstát s východem slunce. Miloval krásné večery i tiché noci.

A pak se strašlivě zamiloval. Bil se pro svou slepičku, vyhnal starého kohouta na seník a ujal se velení nad dvorkem. Oženil se se svou milovanou a ujal se své funkce měřitele času. Jenže právě tady byl ten malý zádrhel. Vyšlo takřka hned najevo, jak nerad vstává a pán kvůli němu často zaspal. A to už přestala všechna legrace. Pán se rozhněval a vyhnal ho. Marně se snažil kohoutek o svou slepičku, která chtěla také jít s ním. Nedali mu ji. Zahnali ho na útěk až k hoře Mgoto.

A tak se dostal nešťastný kohoutek až před veliký dutý strom.

“Jsi ještě mladý,” usmála se Gauja. “Teď se napij medového mléka a odpočiň si. Až se vrátí Alsufí, dáme hlavy dohromady.”

Omyla ho bylinkovou vodou, ošetřila křidélko a uložila ho do teplého koutu. Tak, aby ho hřálo srdce stromu.

Alsufí přinesl ze sklizně, koš zrníček a malou hrstku modravého kvítí, kterou utrhl Gauje u potůčku.

“Dobrý den, Gaujo,” pozdravil. “Když jsem odcházel, ještě jsi spala. Měla jsi dobré ráno?”

Gauja ho pohladila po tváři a postavila před něj horkou mísu s plackami.

“Probudilo mě srdce stromu. Ošetřovala jsem zvířátka a rostliny, když tu mě vyrušil tenhle malý nešťastník.”

“Všiml jsem si ho,” pokýval hlavou Alsufí a zakousl se do placky. Gauja se posadila a vypověděla mu celé trápení spícího hosta.

“Zapeklitá situace,” zamračil se Alsufí. “Kohout je užitečný tím, že vstává se sluncem a budí den. Tenhle je však jiný. Budeme muset najít jeho užitečnost, aby nebyl smutný a sám, Gaujo. Je to opravdu zapeklitá situace.”

Alsufí dojedl a zapálil si dýmku. Dlouho seděl, aniž by řekl jediné slovo a promýšlel, jak kohoutkovi pomoci.

“Dobrý den přeji, hospodáři Alsufí,” pozdravil kohoutek, když se probudil.

“Dobrý den, kohoute,” odpověděl starý hospodář. “Posaď se u nás.”

Kohoutek si vyskočil na opěradlo u židle a hospodář se ho začal vyptávat

Než stačili všechno probrat a zvážit, slunce zapadlo a nad domečkem uvnitř stromu se usadil veliký sýček. Byla hluboká noc, kdy se i švestkové květy tiše zavírají. Medové mléko došlo.

“Nenašli jsme řešení takhle, najdeme je jinak,” uzavřel Alsufí. “Budeš tu chvíli žít s námi. Nemusíš nás budit, protože od toho tu je srdce stromu, ale budeš se pozorně dívat, s čím by bylo potřeba pomoci. A až najdeš svou užitečnost, pojedeme si společně pro tvou slepičku!”

A tak den za dnem, ráno za ránem, probouzel se kohout uvnitř stromu a snažil se být hospodářovi platný. Zkoušel zpívat jako ptáček, učil se hledat bukvice jako prasátko, snažil se vodit kravičku na pastvu. Ale stále to nebylo ono. Na ptáčka měl hrubý hlas, z bukvic mu otekl zobáček a kravička ho nechtěla poslouchat a utíkala do lesa na borůvky. A stejně se mu vedlo, když zkoušel jiné a jiné věci.

Začínal propadat smutku. Jednoho dne, kdy se všude chvěl horký vzduch, už ani hledat nezačal. Vylétl si v lese na skálu a díval se okolo, jak život běží. Když tu si všiml, že se vzduch u druhého konce lesa chvěje. Byl sušší a velice špinavý. Zvířátka vyděšeně pobíhala, stromy šuměly na poplach. A vtom to kohout uviděl. K domečku uvnitř stromu se blížil oheň! Nezaváhal. Vylétl na nejvyšší strom a zakokrhal. Přivolal Alsufího i Gauju, probouzel spící zvířátka, aby je odvedl pryč, a varoval ostatní. Starý hospodář mezitím začal požár hasit. A tak se podařilo díky kohoutkovi zachránit skoro celý les.

“Myslím, že jsi našel to, co jsi dlouho hledal,” řekl Alsufí, když přišla zvířátka kohoutovi poděkovat. “Zítra pojedeme pro slepičku, aby viděla vyznamenání, které jsi dostal od velikých stromů.”

A tak se i stalo. Alsufí s Gaujou zapřáhli malého poníka a vydali se dolů do vesnice pod horou Mgoto. Všechno se už rozkřiklo a to vám bylo slávy! Malého kohouta chtěl mít teď ve svém hospodářství každý. Ale ten všechny odmítl. Vzal si svou slepičku a odešel zpátky pod horu Mgoto k domu uvnitř velikého stromu. A do konce dnů střežil majetek Alsufího a Gauji. Těch, kteří mu pomohli najít užitečnost.

O Slunečném usínání v zemi Vahdání

Na obyčejném vršku Kantutlu v zemi Vahdání, uprostřed prosté a nenápadné louky, stál široký strom. Mohl by se zdát úplně běžným, ale byl velice důležitý. Byl to strom, který ve své široké koruně uspával samo Slunce. Každý večer se vzepřel v kořenech a rozevřel svou širokou náruč, aby pohoupal nezbedné Slunce, které už tolikrát nechtělo jít spát. A když chtělo utéci, vždycky ho chytil a ševelením uspal. Jeho kořeny pak předávaly sluneční svit Zemi a pomáhaly jí hřát a živit menší rostlinky. Říkalo se mu Sluneční strom.

Jednoho dne, v roce Uwali, v čase páření se strom zamyslel. Všude okolo rozkvetlo množství květin, ostatní stromy se obsypaly kvítky a jejich koruny hučely pilnou prací včel. Sluneční strom se rozhlížel a usmíval se na všechno, co šlo okolo. A přemýšlel:

“…Na okolních stromech se to jen hemží ptáčky, všechny koruny jsou rozkvetlé a já si už skoro nepamatuji, kdy jsem naposledy vykvetl a poslal svá semínka po větru. Od roku Jawahu, kdy Slunce rozpustile uteklo sedmnácti šamanům najednou, ho tu chytám a uspávám. Ptáci i včelky se bojí rozhněvat to nezbedné a marnivé Slunce, a tak se mi vyhýbají… Zlobím se.”

A rozzlobil se. Cítil se sám. Komu by se to líbilo? Jeho srdce potřebovalo přítele. Jenže strom se nemůže jen tak zvednout a jít za jedním ze sedmnácti šamanů. Rozhněvaný i smutný, musel stát a dál plnit svou povinnost, aby Slunce nezlobilo.

“Ty toho nikdy nenecháš, viď ?” Zeptalo se, když ho opět začal kolébat.

“Nemohu,” odpověděl Sluneční strom. “Ale věř tomu, že bych někdy moc rád pohoupal nějakého ptáčka nebo včelku. Je mi tu smutno.”

“Tak toho nech a uvidíš, že bude všechno jako dřív,” zkoušelo se vymanit nezbedné Slunce, ale koruna byla pevná.

“Když se mé kořeny změní a Země nebude mít tvoje světlo, ani ostatní stromy neporostou. A kdo by tě chytal? Sedmnáct šamanů ?”

“Jistě,” odpovědělo Slunce. “Vždycky to dělali. Proč by to nemohli dělat zase ?”

“Protože jsou už na tvé rozmary staří,” usmál se strom. “A ty víš moc dobře, že by tě nechytili. Ale teď už nemluv a kolébej se. Musíš spát.”

“Nemusím,” špitlo vzdorovitě Slunce, ale strom se zatvářil velice přísně.

Ten večer kolébal Slunce sice dlouho, ale málo hluboce. A tak se stalo, že se druhý den ráno objevilo na obloze dřív a bylo rozmarné a marnivé. Zakrylo si tvář mráčky, skákalo po obloze a hrálo si na schovávanou s větrem. …Celý svět byl najednou unavený a rozhněvaný.

Pod vrškem Kantutlu si toho všiml jeden ze sedmnácti šamanů. Vzal svou hůl, natáhl kouzelné boty z kůry a v mžiku stál u stromu.

“Co to vidím, příteli,” zeptal se opatrně. “Copak se stalo, že jsi poprvé za tolik let Slunce špatně ukolébal ?”

Strom si vzdychl, až listí zašumělo:

“Je mi smutno. Už mě netěší být neobyčejný. Raději bych stál jako dříve dole na louce a usínal s ptáčky v koruně.”

Šaman vážně pokýval hlavou. Slunce už nikdo jiný chytat nemohl, a tak řekl:

“Můj příteli. Kolébej, prosím, dále naše nezbedné Slunce. Buď nám, sedmnácti šamanům, pomocníkem. Pokusím se něco vymyslet.”

Neobyčejný Sluneční strom souhlasil a zvedl svou korunu k Nebi. Mezitím už se starý šaman vrátil pod vršek. Ptáci a zvířátka se ke stromu přiblížit báli. Měli strach z jeho neobyčejnosti i z paprsků Slunce. A tak se vydal k příteli, jehož moc sahala až za hranice země Vahdání.

“Viděl jsem to skotačení na obloze,” řekl ten. “Poprosil jsem kouzlem o pomoc a řešení je na cestě.”

A jak řekl, tak se v tu chvíli stalo. Najednou z čistého Nebe přilétl na louku rozčepýřený vrabčák. Sedl si na nejbližší větévku, kterou k němu neobyčejný strom natáhl a usnul. Sluneční strom odehnal vítr, aby malého vrabčáka neprobudil, a sklonil větve tak, aby byl ptáček dobře chráněn. Starost mu ale dělalo dovádivé Slunce, které se blížilo k jeho koruně.

“Jak ho jen chytit, aby se můj host neprobudil?” Přemýšlel.

Slunce si toho dobře všimlo a přiblížilo se tak, aby stromu zbylo co nejméně větví, kterými by ho mohl polapit. A to se strom rozhněval doopravdy a dal mu pořádný výprask.

“Mělo jsi už být dávno vychované! Takovou dobu chodíš po světě a takhle přiděláváš starým šamanům i mně starosti. Že se nestydíš! Copak ti zvířátko udělalo, že ho chceš budit!?”

Slunce se zastydělo. Slíbilo, že bude hodné a uložilo se do koruny. Ale bylo pozdě. Vrabčák se probudil. Překvapeně se zadíval na strom i na Slunce a zeptal se:

“Promiňte, prosím, neruším tu?”

“Ne, ne, ne,” odpověděl rychle strom. “Jen klidně lež, malý příteli. Neboj se ani mě ani toho nezbedy. Nic se ti nestane.”

“Vy nejste jen tak obyčejný strom, že?”

Sluneční strom se zasmušil a pověděl mu celé své trápení. Než se dostal k úplnému konci, ukolébal zářícího rošťáka natolik, že ho hvězdy mohly uložit.

“Tak to vidíš,” poznamenal neobyčejný strom. “Uspávám ho večer co večer a takhle hezky se mi to už dlouho nepovedlo. Měl jsem velikou radost, když jsi u mě usnul. Viděl jsem ptáčka naposledy před tím slunečním pobíháním. A stýskalo se mi.”

Vrabčák se velice podivil:

“To je zvláštní. Přilétám z krajin, kde jsou stromy zasmušilé a neochotné, aniž by přitom měly takové důležité povinnosti. Rád bych se tu u vás usadil, ale nevím, jestli tu nebudu překážet.”

Strom se šťastně rozesmál:

“Ale jistě! Slunce se už dávno musí naučit, jak být ohleduplné. Přes všechnu moudrost na tuhle maličkost sedmnáct šamanů zapomnělo.”

A pak si vyprávěli. I když byl zvyklý vstávat za svítání, neobyčejný strom druhého dne zaspal. Otevřel oči, podivil se, kolik času už uběhlo, a podíval se na větévku, kde včera seděl vrabčák. Místo ale bylo prázdné a tiché. Po ptáčkovi nebylo ani památky.

“Tak se mi to jen zdálo…” pomyslel si neobyčejný strom.

Když se ale podíval na oblohu, podivil se:

“Zdálky to vypadá, že Slunce opravdu dostalo výprask.”

Ale pak posmutněl a přestal na vrabčáka i slunečního nezbedu myslet. Nebýt toho, že dostalo Slunce za vyučenou, bylo by Nebe v úplném nepořádku. Strom stál a Slunce se mu samo vracelo do náruče, aby usnulo v tu správnou hodinu. Země si sama brala z kořenů sílu a Sluneční strom pomalu chřadl.

“Ale, ale, kolego,” zeptal se šaman druhého ze sedmnácti. “Byl to opravdu dobrý nápad? Vždyť se nám usouží!”

“Buďte trpělivý, kolego,” odpověděl druhý prvnímu. “Vrabčák není orel.”

První sice nevěděl, co tím chce druhý říci, ale věta to byla pravdivá, a tak s díky přijal další kalíšek borůvkového lektvaru a připili si.

Po čtvrtém dni se Slunce zahledělo do dálky a zpozorovalo dvě malá tělíčka na kraji obzoru.

“Myslím, že něco vidím. Něco, co tě potěší, strome,” usmálo se a ještě se trošku schovalo za mráček, aby viděli dobře i ostatní.

“Někdo za tebou letí!”

Jen to dořeklo, už vrabčáka uviděl i Sluneční strom. Zaradoval se a natáhl svou korunu příteli vstříc.

“Letěl jsem daleko za svou milou,” vysvětloval vrabčák udýchaně. “Rád bych totiž u vás zůstal a usadil se. Nenašel jsem na své cestě krásnější a moudřejší strom.”

Sluneční strom přijal oba dva pod svou ochranu. Byli prvními, kteří se nebáli Slunce a usídlili se v jeho koruně. Jen se rozkřiklo, že je neobyčejný strom laskavý a že se není třeba jeho kmenu bát, začalo se k němu uchylovat mnoho zvířátek a nechávali se kolébat večer co večer i se Sluncem. Strom už nemyslel na rok Jawahu, ale děkoval hvězdám, že připravily rok Uwali a zařídily, aby mu už nebylo smutno a necítil se sám.

“Tak nevím, kolego,” řekl jednou první šaman druhému ze sedmnácti. “Přeci jenom bychom se měli ještě od hvězd učit. Výchova Slunce se nám věru nepovedla. Strom se ukázal být mnohem moudřejším.”

“Tak tak,” odvětil druhý ze sedmnácti šamanů prvnímu. “Budeme se muset něco přiučit. Vždyť už nás, kolego, neposlouchalo ani to Slunce.”

A tak bylo v zemi Vahdání na pahorku Kantutlu zase všechno v pořádku. Sluneční strom po mnoha letech vykvetl a poslal svá semínka po větru do dálky. A Slunce se konečně naučilo užitečným věcem a přestalo tolik zlobit.

O nejbáječnější partii hlavolamu a klobouku z březové kůry

Za široširou rovinou, za dlouhým pásem stříbřité řeky, za vousatou horou začíná země, kde mech je měkčí, než sebelepší peřina. Země plná zvířátek, pokrytá hustými lesy, které přes den česá pečlivý vítr. V téhle zemi stál na pahorku malý domek, ve kterém bydlel sám král deště.

Postavou nebyl veliký. Hovořil se zajíci z očí do očí a na medvědy musel křičet, ale o to důležitější měl zaměstnání. Musel pozorně naslouchat všem rostlinám a stromům a starat se o to, aby bylo přesně tolik deště, kolik je ho potřeba. Malý král žil skromně. Jediné, co měl, bylo bohatství mraků, domek a veliký klobouk z březové kůry. Ale žil si spokojeně a klidně, čas od času promluvil se zvířátky a po večerech si dělal hlavolamy z jehličí.

Jednoho dne pátého měsíce roku nastalo v blízkém lese pozdvižení. Zvířátka uklízela, česala stromy a zdobila je, pobíhalo se a křičelo na nezbedná mláďata, která se motala všem pod tlapkami. Malý král deště si ten den vyhlídl nedaleké stromy, aby se jich poptal nemají-li žízeň, a tak se jeho klobouk z březové kůry objevil přímo u toho zmatku.

Chvíli stál na kraji lesa a snažil se někoho zeptat, co se to děje, ale byl tak maličký, že mu nikdo nenaslouchal. Z pokřikování vyrozuměl, že má přijet Veliký veliký medvěd, a tak jsou všichni neklidní. Král se na to celé chvíli díval, pak pohladil stromy a otočil se a zamířil zpět domů. Jen co došel k sobě, poslal velikým smrkům malý mráček plný kapek. Pak se posadil a rozehrál novou partii borovicových jehlíků s nejmazanějším komárem z okolí. Ale ve chvíli, kdy vymyslel ten nejrafinovanější protitah, zabušil někdo na dveře tak silně, až se oba lekli. Človíček vstal, uklidil rozehranou partii a opatrně dveře otevřel.

Návštěvníků bylo hned několik. V čele zajíc, za ním veverky a jezevec a průvod uzavíral lišák, který měl co dělat, aby se udržel a nezačal zajíce honit.

“Dobrý den, pane zajíci,” pozdravil malý král a usmál se na pozdrav. Nikdo ze zvířátek mu ale neodpověděl. Byli rozčilení a mračili se.

“Dobrý den, pane sousede,” odpověděl zajíc. “Nerad ruším, ale všiml jsem si, že si rozumíte s vodou a děláte kejkle s deštěm. Také jsem si všiml, jak škodolibě jste se dnes procházel okolo vyzdobeného lesa a jak nepěkně ho jeden z vašich kompliců propršel. Celá naše práce teď vyšla nazmar!”

“Ale stromy měly žízeň,” namítl na svou obhajobu. “Potřebovaly déšť. Vždyť se snad tak moc nestalo… ”

A vtom se ozval i jezevec:

“Jaképak potřebovaly?! Nikdy jsme si nestěžovali, když jste nám jen tak poslal nějaký déšť a někdo se nastydl, ale tohle je zlomyslnost! Zdobíme les celý den a vy nám to takhle zkazíte! Jste pěkný zlomyslník, človíčku !”

“Tak, tak! Zlomyslník!” Přisvědčily veverky a lišák ještě dodal:

“Zlomyslníka tu nechceme! Koukejte to dát do pořádku!”

Pak se otočili a rázně zamířili k lesu. Nechali malého krále užasle stát a ani ho nepozdravili.

“Slyšel jsi to?” Zeptal se komára, který si pročesával křídla.

“Jo.”

“Co mám dělat? Jak mám vrátit déšť? Musel bych přeci jít až na konec světa a začarovat mraky!”

“Jo.”

“Ale vždyť déšť byl potřeba!”

“Jo.”

“Jo?”

“Jo. Ono stačí, když si vyjdeš jen na chvilku.”

“Proč?”

“Uvidíš.”

A tak se král s kloboukem z březové kůry otočil, vzal svou kouzelnou hůlku a přítele komára, zavřel dvířka domku a vydal se na dlouhou cestu. Přestože měl přítele a poslouchaly ho mraky na celé polokouli, nevěděl, kudy že se má vydat. A tak šel přímo za nosem. Třetího dne putování se posadil na úpatí světlé hory, aby si na chvíli odpočinul. Byl na kraji veliké roviny a uviděl dům, který byl vysoký jako strom a široký jako skála. Stál uprostřed černé a úrodné půdy a voněl obilím tak silně, až se človíčkovi začaly sbíhat sliny.

“Kdo tu asi bydlí?” V domě se ale nic neozývalo.

“Běž dovnitř a odpočiň si. Určitě to bude laskavý obr. Už jsem o něm slyšel,” řekl komár.

Král chvíli přemýšlel, ale pak dal na radu přítele a vešel. Všude to krásně vonělo, a tak se neubránil ospalosti a položil se do té největší peřiny, jakou kdy viděl. Okamžitě usnul. Když otevřel oči, byl už pozdní večer. Veliký dům zářil světlem svíce a na oba přátele se díval veliký laskavý obr. Král deště se úlekem posadil a hluboce se uklonil, aby obra nerozzlobil.

“Nezlobte se, prosím. Jsem jen pocestný, který šel okolo.”

Obr se usmál a podal mu kousek koláče.

“Nezlobím se,” řekl. Jeho tvář byla veliká a vrásčitá. “Jsem starý a sám a poznal jsem, že jsi vzácná návštěva.”

“Nerozumím ti,” zavrtěl hlavou malý král.

“Poznal jsem tvůj klobouk z březové kůry, králi,” řekl obr a nalil do náprstku teplé mléko. “Jsi král deště, co sídlí až za tmavými lesy. Nevím sice, proč jsi mě přišel navštívit nebo kam putuješ, ale rád ti nabídnu spočinutí. Vždyť pro mě tvůj déšť znamená obživu po celý rok.”

Král deště se vyšplhal ke stolu, přijal náprstek teplého mléka a zapředl s obrem rozmluvu. Hovořili o stromech i rostlinách, o starostech i o radostech, o dalekém domově i mechu. Netrvalo dlouho a obr znal celou tu historii s příjezdem Velikého velikého medvěda.

“Ale jestliže měl Veliký veliký medvěd přijet druhý den, je celá tvoje cesta zbytečná,” řekl obr. “Vždyť už putuješ den třetí! To tě nenapadlo ?”

Malý král úlekem oněměl. Uvědomil si, že opustil svůj domov zbytečně. A protože se mu nepodařilo napravit škodu, nejspíš ho zvířátka nebudou mít ráda. Posmutněl.

“Proč jen jsi mi říkal, abych odešel,” vyčetl svému příteli. “Mohl jsem se omluvit přímo Velikému velikému medvědovi a všechno dát do pořádku doma. Teď se ani nemohu vrátit bez ostudy.”

Ale komár zavrtěl hlavičkou:

“Běž si odpočinout. Uvidíš, že jsem ti radil dobře.”

Človíček pokrčil rameny a mávl rukou. Posadil se naproti obrovi a rozehrál s ním partii hlavolamů. Jehlíky střídaly listy, jednou vyhrával komár, jednou král, jednou obr. Zapomněli na všechny starosti a strasti, zapálili ještě jednu svíci a přátelsky si povídali o dešti, stromech i černočerné půdě…

Když dohráli, měsíc už byl pořádně vysoko a u okna se usadila sova. Ráno čtvrtého dne se na plotě objevila sojka. A jen se malý král vyšel protáhnout na zápraží, začala štěbetat a pípat, že by probudila i nejstaršího medvěda. Vtom okamžiku byl dvůr plný zvířátek v čele se samým Velikým velikým medvědem, kteří vrčeli, kňourali, špitali, kvičeli i zívali, okukovali človíčka krále a dívali se kajícně, jak jen to po ránu šlo.

“Co se to tu děje?” Zeptal se král deště.

“Přišli jsme tě poprosit, malý králi deště, o odpuštění. Zvířátka se unáhlila. Nevěděla, jak moc byly stromy žíznivé. A tak přišli, aby tě přivedli zpět domů.”

Sotva Veliký veliký medvěd přestal mluvit, všechna zvířátka se vrhla na malého krále deště s prosbami a omluvami. A ten poznal, že jeho malý komáří přítel je opravdu nesmírně mazaný. Rozloučil se s laskavým obrem, který si říkal člověk, nechal mu všechny hlavolamy, a vyrazil na cestu zpět.

Od té doby se už nikdy nestalo, že by se musel král deště vydávat na konec světa, aby vrátil déšť. Každý večer pak sedával před svým domkem i s přítelem komárem a vzpomínali na velikého obra. A když bylo sucho, posílal k černočerné zemi ty nejklidnější a nejpříjemnější mráčky.

Kalíšky kouzelnice Haudí

Pod obrovským ledovcem, pod velikým sněhovým převisem v iglú, žila eskymačka kouzelnice. Jmenovala se Haudí, měla dlouhé šedobílé vlasy a mnoho kalíšků z kostí starých velryb. V každém z nich bylo kouzlo, o které pečovala.

Haudí byla od narození opatrná a pečlivá, a proto patřila k těm nejlepším kouzelníkům. Starala o ledový jižní pól. Severní totiž nikdo z kouzelníků nebral vážně, protože tam bydlely rozpustilé velryby. Haudí pila pouze bylinkové čaje, léčila rány malých i velkých a učila se nazpaměť mnoho telefonních čísel.

Mohlo by se zdát, že to není mnoho, ale zapamatujte si telefony poloviny planety a ještě kouzlete! Haudí potřebovala dovolenou. Ale kam jet, když všude je nějaký kouzelník, a kdy odjet, když se o vaši práci nemá kdo starat?! Taková dovolená byla potíž. Nesmíte se potom divit, že se kdejaký kouzelník z přepracování zblázní. A tohle všechno Haudí moc dobře věděla. A tak naškrábala na kus kůry vzkaz a poslala ho kolovat sedmi moři a devíti krajinami. Stálo na něm, že vážná kouzelnice z jižního pólu hledá šikovného a hlavně rychle chápajícího učedníka.

Vzkaz putoval moři, až se dostal na druhou stranu pólu, kde si ho všiml nejmenší z tuleňů.

“Páni,” podivil se. “Kouzelnice Haudí hledá učedníka. To by bylo...”

Neváhal a skočil do vody, aby se zeptal maminky, jestli to může zkusit. Nemusel přemlouvat dlouho. Všichni mu pomáhali maminku přesvědčit a přáli mu hodně úspěchů. Obzvláště jeho sestřička, které předevčírem rozbil míč a její nejlepší kamarádka.

“Ale taková vážná věc,” řekla tulení maminka. “To přeci není nic pro tebe. Haudí je velice stará a nebude mít tolik trpělivosti s tvými rošťárnami jako já. Ještě bys to měl promyslet.”

Maminka měla pravdu, ale malý tuleň byl přesvědčený, že kouzlení je to pravé. Stalo se tedy, že Haudí obdržela mořský telegram, že se jí bude zanedlouho hlásit malý tuleň.

Kouzelnici ta zpráva potěšila. Vyhlídka na možný odpočinek jí dodala velikou chuť pracovat, a tak toho hned využila. Malý tuleň se mezitím vezl po mořském proudu. Tak moc se těšil, až několikrát spadl. A jak už to bývá, když se těší dva lidé, kteří se mají potkat, vzejde z toho nejméně jedna nečekanost.

Hned první se stala, když tuleň vystoupil. Trochu se mu z jízdy po proudu motala hlava, a tak upadl. Bohužel ale tak nešikovně, že srazil všechno ledové kvítí, které si Haudí ten den vykouzlila pro potěšení. Stará kouzelnice se velice zamračila.

“Ppppromiňte,” zakoktal tuleň a velice se zastyděl. “Já nechtěl...” Nasadil co nejnevinnější výraz, ale Haudí ho prokoukla.

Jen dopadl na kvítka, bylo jí jasné, že tuleň je veliký neposeda. Stará kouzelnice se začala se svou dovolenou loučit. Tolik se zasmušila, že málem přehlédla zapálené tulení srdíčko a obrovskou zvědavost. Ale kouzlo neopomenutí ji připomnělo, že malý tuleň má v sobě i silné přání.

Zavedla ho tedy do svého vyhřátého iglú a pomohla mu najít si místečko k přebývání. Pak se posadila do velikého křesla a začala hned s výukou:

“Kouzlení je vlastně snadná věc. Důležitější totiž je, naučit se ta telefonní čísla, která jsou uvedena ve velikém světovém seznamu.”

Malý tuleň tiše polknul a změřil si obrovskou horu papíru. Začalo mu být velice zle. Ačkoliv mu pozornost hodně zeslábla, přemohl se a tvářil se dále poslušně.

“Na co taková čísla jsou?” špitnul.

“To je různé,” nadechla se kouzelnice. “Většinou je musíš znát pro to, aby se o Vánocích žádné neztratilo. Jsou totiž v ten čas velice smutná a nešťastná. Musí být čísly a zůstat na svém místě. Jedním z úkolů kouzelníka je povídat si s nimi nebo za ně zaskočit, aby se sešla s rodinami.”

“To je smutné,” řekl tuleň a podíval se znovu na velikou horu seznamů.

“Ano, to je,” přikývla kouzelnice. “Většinou je totiž kouzelníci nestihnou všechny, a tak takové číslo slaví Vánoce třeba jen jednou za život.”

“Je to možné?” Začalo se mu najednou tak stýskat, až se jeho srdíčko sevřelo.

“Ano, ano,” pokračovala Haudí. “Ale nejen proto se správný kouzelník musí naučit čísla. Dalším úkolem je taková čísla uhlídat.”

“Proč?”

“Jsou neposedná,” rozhodila ruce stará Eskymačka a teprve teď si tuleň všiml, jak moc starostí má na ramenou. Seděly tam jedna vedle druhé a škodolibě se šklebily. Zamračil se na ně a vyplázl jazyk. Starosti se ale zachechtaly a vesele se zamotaly staré Haudí do vlasů.

“Ano, ty starosti,” pousmála se na něj. “Těch je vždycky hodně. Sotva odpadne jedna, další tři se narodí. Je to opravdu k zbláznění. Ale vraťme se k číslům.”

Zvedla se z křesla, nalila mláděti bobulový sirup a přiložila do kamen.

“Mezi mé starosti patří také dohlížení na číselnou ukázněnost. Čísla se totiž často nudí. Hlídají, kdy přestane dávat kouzelník pozor, a potom utíkají, vyměňují se a baví se tím, jak na ně zmatený svět koktá.”

“Určitě se budu snažit vám s těmi čísly pomoci.”

Haudí pohladila malého snaživce po hlavičce. Chtěla ještě něco důležitého říci, ale mláděti se najednou začala klížit očička a usnulo. Stará eskymačka vytáhla medvědí houni a zabalila svého učedníka, aby nenastydl. Pak mávla rukou a také si šla zdřímnout. Na jižní polokouli okamžitě nastal veliký telefonní zmatek. Ale Haudí měla výjimečný den.

Když se probudila, s hrůzou zjistila, že spala opravdu dlouhou dobu. Nejen, že se jí starosti svezly z ramenou a dováděly po celém iglú, nejen, že jí přetekl kalíšek s kouzlem, ale polokoule byla telefonním zmatku.

“Dost už!” Okřikla je a během chviličky urovnala všechny zmatky, které si vymyslela nezbedná čísla. A tu si všimla, že tuleň v iglů není.

“Jsem ve vodě!” volalo mládě zvenku. “Zdál se mi sen, který by vám mohl pomoci!”

Eskymačka vyšla ven.

“Stačí přeci, aby lidé mysleli o Vánocích i na svá telefonní čísla!” volal a střídavě se potápěl a vynořoval. “Mohli by jim popřát a oslavit je s nimi. Není to vůbec těžké!”

Takhle mladou a svěží myšlenku Haudí už dlouho nepotkala. Tuleň měl pravdu. Kdyby lidé slavili Vánoce i se svými čísly, mnoha kouzelníkům by se ulehčilo. Přestalo by veliké hlídání a učení se s telefonním seznamem a začalo by kýžené studium starých kouzel a knih. Kouzelníci by se vrátili s ještě mocnějšími kouzly a svět by hned vypadal jinak.

“Vylez,” řekla Haudí. “Přišel jsi na dobrou věc. Osušíš se a společně se vydáme k ostatním kouzelníkům. Musíme je přesvědčit, aby nám s tím plánem pomohli.”

Než se stačila rozloučit s několika starostmi najednou, bylo mládě zpět. Stará eskymačka osedlala vichr a vydali se k sousedovi. Všichni, které ten den obletěli, byli nadšeni. Celé měsíce se pak majitelé telefonních přístrojů a čísel učili, jak kouzelníkům ulehčit, ale naneštěstí si to málokdo zapamatoval. Lidé se vůbec nějak neradi učí, jak druhým ulehčit. Haudí hodila sbírku svých starostí za hlavu a odjela na dlouhou dovolenou.

Malý tuleň se začal pilně učit kouzla a magii, až se z něj stal kouzelník a šaman. Maminka na něj byla moc pyšná. Máte-li snad náhodou nějaké to číslo, starejte se o ně dobře. Ať se nenudí a nedělá těm kouzelníkům naschvály. Popřejte mu také “šťastné a veselé” a k telefonu mu dejte kousek cukroví. Možná pak někdy vaše číslo zazvoní, aby vám také popřálo. Nebo se ozve Haudí, které tak moc pomáháte.

O pětisté vlnce

Dlouho před tím, než se malí lesní mužíčci naučili psát a velryby se dožívaly pěti set let, žil na vysoké skále u břehu oceánu starý mistr Hatsu. Živil se lovem ryb, mořských řas a sbíráním starých škeblí. Ve chvílích, kdy právě nespravoval své sítě nebo neučil racky správně vyslovovat, sedával u útesů a maloval nepokojnou vodu. Ať se však snažil sebevíc, nikdy se mu nepodařilo zachytit tu správnou vlnu. A tak se o to pokoušel každý den, mnoho let.

Když namaloval čtyřistaosmdesátsedmou nepovedenou vlnku a rozbil šedesátosmý štětec, vrátil se z velikého města jeho starý černý kocour. Měl ho ve své chaloupce od narození, ale jen se ozvalo v mladé kocouří krvi volání světa, mistr osaměl. Čas od času mu sice přišla krásně naškrábaná pohlednice z dalekých cest a studií, ale mistr se dávno smířil s tím, že ho už neuvidí. A tu najednou se po šedesátosmém štětci objevil.

Hatsu měl radost, protože večery o samotě se mu začínaly zajídat, a tak vyšel kocourovi vstříc. Zvláštním způsobem se stalo, že kocour zbohatl a množství věcí, které s ním přibylo k oceánu bylo takové, až se mistr obával o osud své chaloupky. A jen jí kocour uviděl, začal nespokojeně mručet:

“Na moouutě kutě vy jste se ještě nepřestěhoval, mistře. Jak vůbec můžete takhle bydlet, to nechápu. Ukáži vám několik katalogů a jistě změníte názor.”

Hatsu se podíval na svou chaloupku s rozpaky. Byla víc než prostá, ale staral se o ní dobře. Dával pozor, aby do ní nezatékalo, pečoval o střechu z chaluh a omýval kameny po jejích stranách. Bydlelo se mu v ní dobře. Když ale viděl kocourova zavazadla, povzdechl si:

“Víš moc dobře, že mi mé obydlí stačí. Ale pro oba už, koukám, bude malé. Kam tu hromadu zbytečností chceš, prosím tě, dát?”

“Tss, tss,” zasyčel černý kocour. “To není hromada zbytečností, ale nezbytný zlomek civilizace, který jsem si přivezl. Hodlám tu totiž udělat spisovatelskou kariéru.”

“Tady?” vytřeštil oči Hatsu, ale pak mávl rukou, protože věděl, že kocour je bláznivý od malička.

Cestou k chaloupce kolem něj kocour pobíhal a přesvědčoval ho o užitečnosti věcí, které v kufrech ukrýval. Hatsu ho ale neposlouchal. Měl velikou starost, jak přesvědčí čtyřistasedm let starou velrybu, aby mu věnovala několik vousů na nový štětec. Velryba sice milovala umění, ale protože Hatsu ještě nedokončil jediný obrázek, dávala už své vousy nerada.

“Namoouutě, mistře, nechtěl jsem se vás dotknout,” pokračoval kocour. “Vím, jak moc na té chalupě lpíte, ale pro muže vašeho uměleckého formátu jistě…”

“…Kocoure,” přerušil ho mistr a rázným pohybem položil oba kufry na zem. “Přestaň už s tím blázněním. Myslel jsem, že tě to s věkem přejde, ale je to, koukám, spíše horší. Cožpak jsi už zapomněl na svou malířskou kariéru?”

Kocour jenom zabručel. Nerad vzpomínal, jak chtěl jednu neposednou vlnku chytit, aby mu stála modelem. Kdyby nebylo mistra, jistě by se tenkrát utopil.

Když se jim podařilo poskládat všechny kocourovy věci, vyptával se mistr, jak bylo ve světě. Ale jeho přítel s černým kožíškem mlčel. A tak nezbylo, než počkat, až z kocoura spadne stud a svěří se se všemi lapáliemi, které zažil.

“Dnes jsem namaloval svou čtyřistaosmdesátsedmou vlnu,” začal znovu mistr.

“Rád bych ji viděl,” přikývl kocour. “Ale je mi jasné, že jste ji už roztrhal.”

“Roztrhal a k tomu zničil i svůj poslední štětec,” řekl smutně Hatsu “Budu muset zítra za svítání zajít za starou velrybou a opět jí požádat o vousy.“

“Hmm, budete se muset vyzbrojit velikou dávkou diplomatických vět,” pokýval hlavou kocour. Pak se zvedl a řekl:

“Měl bych pro vás možná jedno kulaté řešení.”

“Kulantní,” poznamenal mistr.

“Ano, ano, kulaté,” hučel kocour ze dna čtvrtého kufru.

Hatsu chvíli pozoroval, jak chaloupkou létají prapodivné věci z celého světa, a potom raději vstal, odnesl konvičku i šálky do bezpečí a sedl si na práh, aby studoval pohyb malých i velkých vln.

“Jistě vás to zcela uchvátí!” Slyšel zevnitř kocoura a najednou byl rád, že je vše při starém. Pohladil racka, který čekal na hodinu výslovnosti a nabídl mu výuku tance.

“Cože?! Slyšel jsem dobře?!” Ozvalo se okamžitě z chaloupky. “Výuka tance, toť má specialita!”

Mistr spiklenecky mrknul na racka a začal se hlasitě dožadovat nových znalostí. Kocour se u nich v mžiku objevil. Oblečený jako baletní instruktor, lehce ukročil a poklonil se. A racek se začal učit. Hatsu se mezitím tiše vytratil a zamířil k útesům, aby se díval na nepokojné moře.

Vzduch voněl solí, mistr tiše vnímal ševelení větru a tu se zavířila nedaleko hladina a ke skalám vytryskl obrovský gejzír.

“Buďte zdráva, milostivá,” poklonil se slušně Hatsu. “Cože tak pozdě na vycházce?”

“Oooch,” vzdychla stará velryba. “Slyšela jsem, že se vrátil váš kocour, a tak bych se ráda přestěhovala dále ode břehu. Víte přeci, jak mě jeho umění unavuje.”

Mistra zamrzelo, že velrybu netěší kocourův návrat, a tak se jí snažil přesvědčit, aby zůstala. Po dlouhém a naléhavém přemlouvání ale poznal, že je vše marné.

“Už se mi doneslo, že nemáte štětec, mistře,” pokračovala stará dáma. “A tak jsem vám chtěla ještě naposledy věnovat vousy.“

Hatsu vyskočil překvapením. Poděkoval a slíbil věnování prvního obrazu. A když mu rackové vousy nesli a on zpíval velrybě mořskou píseň na šťastnou cestu, ohlédla se ještě a zavolala:

“Já vám ale vždycky říkala, že máte být raději zpěvák…” A zmizela hluboko v oceánu.

Mistr ještě nějaký čas stál a díval se tím směrem, kterým odplula. Pak se otočil a vydal se do chaloupky vyrobit nové štětce.

Před obydlím se mezitím rozvinula kocourova výuka. Zajímavostí byla přilákána všelijaká zvířena a ta se teď, oblečena do nezbytných kostýmů, snažila napodobit trhané pohyby mistrova přítele. Vypadalo to bez hudby natolik legračně, až se Hatsu rozesmál a rychle se v chaloupce zavřel. Musel usmát nad tou svěží bláznivostí, která s kocourem přišla.

“Moc dobře vím, že jste uvnitř,” bušil mistr tance na dveře. “Viděl jsem vás přicházet!“

“Co jsem provedl?” Zeptal se Hatsu zabraný do výroby štětců.

“Vy jste se smál! Smál jste se paní rackové, když tančila! A paní racková je mou nejtalentovanější žačkou!”

Hatsu vstal a opatrně položil svou rozdělanou práci. Otevřel dveře a přísně si zvířátka změřil.

“Tak dost.” řekl kocourovi. “Přestaň sem vnášet zmatky. Podívej se na ty nešťastnice. Učit se tanec jim přeci ke štěstí nepomůže. Měly by létat a hledat něco k snědku pro své děti. Zapomněl jsi na ten výprask, který ti uštědřili naposledy?”

Kocour si tiše žmoulal pestrou čepičku a zaraženě se díval do země.

“Vraťte se pěkně ke svým povinnostem,” oslovil všechny okolo. “Večer přiveďte děti, aby vám kocour povyprávěl pohádky o světě, ale dřív mi za ním nechoďte. Vždyť i stará velryba se kvůli vašemu řádění odstěhovala. A to přeci není vůbec nic hezkého.”

Zvířátka se zastyděla a pomalu odcházela za svou prací. Když už stála přede dveřmi jenom paní racková, položil kocour čepičku na kámen a začal všechno okolo uklízet. Zabalil kufry a vynesl je vedle chaloupky, zametl písek zvířený skoky tanečníků a postavil mistrovi na čerstvý čaj.

“Mrzí mě, mistře, že máte kvůli mně jen potíže,” řekl rozpačitě, když si od něj bral Hatsu šálek. “Chtěl bych být oblíbený a slavný.”

“Já vím,” pohladil kocoura po pacce mistr. “Na takové věci se ale musí dlouho pracovat. Nikdo se nestal slavným jenom tak. A hlavně si nesmíš hrát na něco, co nejsi.”

Kocour přikývl:

“Já vím. Jen jsem myslel, že tady to bude jiné...”

“Všude jsou stejná pravidla.”

“Mrzí mě, že se velryba odstěhovala. Chtěl jsem se od ní učit filosofii hlubin.”

“Můžeš jí přeci napsat,” navrhl Hatsu a kocourovi se rozsvítilo v očích.

Hatsu vzal nové štětce, odešel k útesům a maloval své čtyřistaosmdesátosmou, čtyřistaosmdesátdevátou a čtyřistadevadesátou vlnku. Nechal kocoura zabraného do čmárání a věděl, že dnes už žádnou lumpárnu nevyvede. V tichu nastávajícího večera se mistr díval na moře a snažil se pochopit pohyb vln. Zatímco se kocour vzdělával, namaloval Hatsu svým posledním štětcem pětistou vlnku. Byla tak krásná, až se zdálo, že uteče. Tentokrát jí už neroztrhal. A protože za tak dlouhou dobu namaloval Hatsu jenom jeden obraz, který by byl krásný a plný pochopení, pověsil si ho v chaloupce z chaluh a kamenů a už nikdy víc nemaloval. Nechal se dál unášet jen vlnou života divokého kocoura. Ten si mezitím osvojil filosofii hlubin natolik, že napsal slavnou stať o její existenci a získal uznání celého světa.

Morliho putování za kalíškem kávy

Dlouho před tím, než se probudila k životu veliká sopka Ngoro, pobýval pod horou Jaruli mnohověký mistr Morli. Byl tak starý, že ho provázel již sedmdesátý psík. Byl ale také smutný, protože Příroda okolo se opakovala a řeka tekla stále stejným směrem. I malý kmen Namputů se odstěhoval někam blíže k oceánu, a tak nebylo ani drobotiny, kterou by mohl učit starým a osvědčeným větám k džungli.

Jednou večer si sedl před svůj malý příbytek a postavil si před sebe šálek voňavé kávy. Vždycky, když ji vařil, cítil se svátečně. Byl zvyklý si ji pražit sám z čerstvých bobulí od krále džungle. A tento šálek byl o to svátečnější. Byl zalit z posledních bobulí.

“Tak, tak,” povzdechl si mistr, když za ním přišel přítel psík. “Káva nám došla, Namputé jsou pryč a žádný poutník k nám toto desetiletí nezavítal. Budeme muset někoho navštívit.”

Psík se podrbal za uchem a v očekávání něčeho zábavného se posadil mistrovi tváří v tvář. Morli ale pokrčil rameny a zamyslel se.

“Ale koho?”

Než dopil svůj poslední šálek kávy, rozmýšlel.

“Co kdybychom šli k oceánu za mistrem Gedu?” Otočil své oči k obloze. “Mistra Gedu jsem neviděl již mnoho desetiletí. Naposledy, když se probudilo zlé stvoření uprostřed hory. Hmmm, ten tenkrát měl výbornou kávu. Možná, že ji má pořád...”

Zadíval se do prázdného šálku a povzdechl si.

“Ta jeho káva byla tak sváteční…”

Zvedl se z trojnožky a opatrně položil kalíšek na své místo. Pak zavřel okno a uložil se do postele.

Ráno bylo jako malované. Všechno, co létá, zpívalo ke slunci a volalo ho z peřin, vzduch byl provoněný rosou a všetečkové se protahovali na mýtince před mistrovým příbytkem. Morliho přítel psík se už tak těšil na cestu, že vstal s rosou a přidal se k dovádějícím zvířátkům přede dveřmi. Když vyšel mistr do nového dne a viděl to pozdvižení, usmál se a pozdravil všechny mámy, které tu hlídaly své maličké. A jen co se veliké hřející slunko dotklo špiček stromů, mistr a psík vykročili.

Cesta jim ubíhala dobře. Les měl přátelskou náladu. Minuli jezírko s hadem, který vlastnil kouzlo štěstí, odpočinuli si na břehu divoké řeky. Než nastal večer, seděli na úpatí hory, pod kterou sídlil mistr Gedu a počítali poslední kroky k jeho příbytku. Jaké ale bylo jejich překvapení, když dorazili ke ztichlému a opuštěnému domku z mechu a palmových listů. Obou dvou se zmocnila veliká starost.

Domek byl smutný a prapodivně sám. Dveře nebyly uzamčené, okna otkávali pavoučci hedvábnými sítěmi, uprostřed dvorečku se pak na trojnožce vyjímal kalíšek, ve kterém pil Gedu kávu. Jemný porcelán se třpytil kapkami deště a podle kresby na sedátku bylo poznat, že tu stojí již několik dní.

“To je zvláštní,” zakroutil hlavou Morli. Pomalu obešel celý příbytek a díval se do všech koutů. Všechno ale stálo opuštěné, ani na listech veliké Jaků nebyl napsán žádný vzkaz.

“Něco se muselo stát,” pokýval vážně hlavou a posadil se. “Přítel tu není, jeho denní báseň tu také není, ba ani bobule, které by si upražil. Podívej se po nějakém všetečném zvířátku, příteli. Snad se nastalo nic vážného.”

Nemusel psíka dále pobízet. Ještě nestačil dokončit větu a jeho přítel už byl v hloubi lesa. Morli chodil okolo domku, zkoumal listy rostlinek a kroutil nad tím vším hlavou. Vítr byl podivně zamlklý, stromy opodál nemluvné. Když došel zpět na dvorek, posadil se na kámen a čekal na přítele. Za malý okamžik byl psík zpět. Přiváděl pár motýlů, malého krokodýla a myš. Morli se postavil, aby je uvítal, a přátelsky se zeptal, co se stalo. Mluvili jeden přes druhého, ale mistr jim nerozuměl. A tak jim poděkoval a rozloučil se.

“Už je to tak, příteli,” řekl. “Budeme se muset vydat mistrovi Gedu po stopě.”

Psík zavrtěl ocáskem a hned začal hledat. Brzy zaštěkal, že má stopu. Morliho na chvíli opustila starost a rychle ho následoval. Pejsek vedl mistra divokých mlázím, tmavým lesem, přes veliké kameny, které se tiše vlévaly do úpatí mohutné hory Jaruli. Mistr si v duchu trochu vyčítal, že se vydal na tak dalekou a nejistou cestu, ale na druhou stranu cítil, že kdyby nevyšel ze svého příbytku, nikdo by jeho příteli Gedu nepomohl. Nedbal tedy těžších a těžších nohou ani stále kratšího dechu a utíkal, seč mu síla stačila.

Jeho psí přítel často mizel daleko vpředu, ale zase se rychle vracel, aby mistra pobídl a povzbudil ho. A tu si už musel odpočinout. Posadil se do vysoké trávy a zaposlouchal se do větru. A pak veliké pobíhání okolo hory Jaruli pokračovalo. Morli se marně snažil držet krok s psíkem a psík byl zase velice neklidný z Morliho pomalého kroku. Když se jim v cestě objevil vysoký strom, Morli se k němu dopotácel a s úlevou se posadil.

“Vypadáte unaveně, Morli,” uslyšel náhle nad sebou.

Otočil hlavu vzhůru a uviděl mistra Gedu. Byl vysoko ve větvích a snažil se někam vylézt.

“Myslel jsem, že potřebujete naléhavě mou pomoc, Gedu, a tak jsem spěchal, seč to šlo.”

“Jsem vám velmi zavázán,” škrábal se Gedu výš a větve i strom pod jeho tíhou sténaly. “Skutečně bych vaši nabídku neodmítl, kdybych vás uviděl dříve. Jak ale jistě vidíte, strom nás dva neunese, a tak si budu muset stačit sám.”

“A proč lezete tak vysoko?” Zastínil si oči Morli.

“To je tak. Sedím si u kalíšku sváteční kávy z čerstvě upražených bobulí a píšu na list Jaků novou denní báseň. Když tu se přižene velice podivný vítr. Rychle jsem si podržel kalíšek kávy, ale zapomněl jsem na list Jaků a vítr ho odnesl. Byla na něm celá báseň kromě posledního verše.”

“A co bylo potom ?“

“Nic,” natáhl se ještě výš Gedu. “Běžel jsem za ním a pronásledoval jsem ho až sem. Přeci svou báseň nenechám napospas nějakému větru!“

Gedu se vyškrábal až k nejtenčím větvím a uchopil již povadlý list. Opatrně ho vzal a schoval za halenu, aby ho na cestě zpět nezničil.

“Tak. Už ho mám,” řekl. Pak rázným pohybem zlomil větev a hlučně spadl dolů.

“Mistře Gedu,” oslovil Morli přítele, když se zvedal ze země. “A to vám nepřipadá divné, že vítr dělá tak zvláštní věci?”

“Připadá, mistře Morli,” odpověděl básník a oprášil se. “Chtěl jsem tomu přijít na kloub později. A když už vás mám tady, jistě mi v tom pomůžete.”

Morli se uklonil, pokynul svému psíku a následoval mistra od druhé strany hory Jaruli. Gedu moc dobře tušil, odkud ten zkažený vítr vane.

“Mistře Gedu, zdá se, že míříte zcela určitým směrem,” podotkl Morli.

“Ano, už jednou mi takový vítr nadělal hodně těžkostí. Vane od pramene hory Jaruli. Sedí tam veliká žába. Když dostane špatnou náladu, udělá zlomyslné kouzlo.”

“To je divné,” zamyslel se Morli. “Jak to, že se to tedy stalo před tím jen jednou? I já mívám špatné nálady častěji.”

“Žába byla vždycky dobře naladěná, ale před časem se k její sestře nastěhoval kmen Namputů a ten je skutečným původcem jejích těžkostí.”

“Namputé,” povzdechl si Morli. “Jsou neposední jako děti a často také neposlušní starým větám. Až dojdeme, Gedu, k tobě, zabubnuji tak, aby pochopili a nechali žábu na pokoji.”

Gedu poděkoval a vedl Morliho dále k prameni. Bylo nutné, aby žábu rozveselili. Oba dva se už nemohli dočkat chuti čerstvě pražených bobulí, jejichž kouzlo růstu znala jenom ještěrka milující básně. Spěchali tedy a jejich chodidla už necítila ani únavu. Jen co slunce zapadlo, konečně žábu uviděli. Byla veliká a utrápená. Zatímco Gedu těšil její srdce vyprávěním, přistoupil Morli k nejvyššímu stromu a zabubnoval káravou větu Namputům.

Byla už noc, když se oba mistři od hory Jaruli vrátili zpět. Oba byli tak unaveni, až se jim oči zavíraly při chůzi. Už už chtěl Morli usnout, ale jeho přítel upražil několik bobulí od ještěrky a zalil mu úžasně vonící kalíšek kávy. Mistr Morli se s požitkem napil. Na patře cítil příjemnou chuť a tělo bylo rázem uvolněné.

“Můj ty světe, mistře Gedu,” povzdechl si, “musím uznat, že za ten jeden jediný kalíšek kávy od vás to pobíhání stálo.”

O spánku v Papírové ulici

V zemi, kde je hudba tou poslední milou věcí, za hustým a šedým mrakem, narodilo se jednoho dne město. Vypadalo podivně. Bylo od malička vážné a svědomité. Vešlo se do něj mnoho lidí i zvířat a plno čínských prádelen. Jeho ulice se křížily s přesností, ruch v něm byl čilejší a čilejší. A tak se toto město pojmenovalo metropolí.

Kdyby tam zkrátka nebyly ty čínské prádelny, asi by se neužila žádná legrace. Tak například pan Čou, který vlastnil vyhlášený podnik v ulici Papírové, byl starý a vážený muž. Pral pečlivě s celou rodinou košile i kalhoty a jeho specialitou bylo voňavé ložní prádlo. Naproti tomu pan Chue, jehož prádelna stála hned naproti, uměl bezpochyby nekrásněji vyžehlit dámské šaty. A tak to šlo v téhle čtvrti a vlastně v celém městě. Jeden uměl límečky, druhý zase krajky.

V ulici Papírové ovšem nestály jen čínské prádelny. Docela vzadu u nejtmavšího rohu, za dvířky ze zdobeného dřeva, sídlil starý pan houslař. Pamatoval už hodně koncertů a byl vyhlášeným odborníkem na zvuky, co umí dřevo zazpívat. Nástroje, které udělal, na sobě měly zvláštní malování, které jim pomáhalo k ještě krásnějšímu zpěvu.

Každý večer, když se prádelny zavřely a mistr houslař odešel ze své dílničky, scházeli se s panem Čou a Chuem na šálku dobrého čaje.

“No ne,” řekl jednou takhle při obzvláště pěkném počasí pan Čou, “dnes to slunce svítí nějak hřejivě.”

“Slunce je přeci teplá hořící koule, kolego. Říkal to mistr Jui, který opravdu umí vyžehlit puky.”

“Ano, ano, také jsem ty jeho puky viděl. Určitě má pravdu. Člověk s takovou schopností musí Slunce znát.”

Mistr houslař tiše seděl a odpočíval. Vždycky, když Slunce na chvíli svitlo, byl moc rád a těšil se na nové dřevo, které vyroste a stane se pod rukou nějakého mistra zpívajícím.

“Je prý dokázáno, že je Slunce veliké. Ba prý větší než naše město,” poznamenal pan Chue a pan Čou se zatvářil odměřeně:

“To vám řekl také mistr Jui, kolego ?”

“Přesně tak,” přitakal Chue.

“To pak zneužil vaší důvěry v jeho schopnost vyžehlit puky. Jak by mohlo být Slunce takhle veliké, když se vám vejde do okna ?”

Chue se zamyslel a váhavě se napil čaje. Poznámky pana Čou byly vždy velice přesné a znepokojující. Stávalo se, že mu i pár nocí nedaly spát. Pohled na Slunce mu ale dodal kuráž.

“Pan mistr Jui, známý kouzelník s žehličkou, mi podal velice podrobné vysvětlení tohoto jevu. Říkal tomu klam a velice moudře mi opakoval své pravdy.”

“Ano, ano, klam,” přitakal Čou. “To je to správné slovo pro tvrzení vašeho Jui. Mistr Hong, který doopravdy ručně pere hedvábné šaty a rozsévá svou rukou překrásné výšivky, říkal něco jiného. Jeho umění je až neskutečné, takže jistě dovolíte, že se odvažuji pochybovat o moudrosti žehliče puků.”

“Jak může Hong se svou bláznivou fantazií přemoci Juiho, jehož střízlivost a dokonalost o něčem svědčí.”

“Chtěl bych vědět, co je podle vás tak úžasného na kalhotách. Slunce přeci nemůže být větší než koláček z jemného těsta.”

A tak tam seděli do večera. Ani potom, co Slunce zapadlo a nechalo je v příjemném letním šeru, se jejich spor neutišil.

Mistr houslař myslel také na svou práci. Toužil vyrobit malované housličky, které budou zpívat jako nic na celém světě. Přemýšlel o jejich tvaru i o jemném malování…

“Ale vy nás ovšem zase neposloucháte,” poznamenal zklamaně pan Chue.

“Omlouvám se vám, pánové,” pousmál se mistr houslař. “Přemýšlel jsem o houslích, které by byly malované a krásně zpívající.”

“O ničem jiném ani nepřemýšlíte, mistře houslaři,” řekl přátelsky pan Čou a pokračoval dále:

“Nechtěli jsme vás vyrušovat, ale jistě pochopíte, že náš spor je vážný. Jedná se o velikost Slunce, na kterou mají mistr Jui a mistr Hong zcela opačné názory. Oba jsou odborníky v oboru prádelnickém, nicméně se domníváme, že jeden z nich musí mít pravdu.”

“Proč?” Podivil se mistr houslař.

“Tak to přeci bývá,” namítl pan Chue. ”Jeden má pravdu a ten druhý ne.”

“Ale co když nemá pravdu ani jeden ?” rozhodil ruce mistr houslař a z jeho zástěry zavoněly hobliny čerstvého a vyzrálého dřeva.

“Hm,” řekl pan Čou a pan Chue mu odpověděl:

“Hm.”

“Tak vidíte,” pousmál se mistr houslař. “V klidu jsem mohl myslet na své nástroje. Ve vašem sporu není řešení, a tak mě jistě omluvíte, když vás teď opustím.”

Prádelníci se uklonili na znamení přátelství a rozloučili se. Věděli, že dnes už mistra houslaře u čaje neuvidí, a tak se také rozešli ke svým domovům.

Pokaždé, když vyrobil nějaký mladý nástroj, nemohl se dočkat, až ho vyzkouší a nechá mu poprvé na světě zazpívat. A tak rychle seběhl schůdky a otevřel do svého království. Když rozsvítil a chtěl se podívat na nové housle, všiml si, že v hoblinách v rohu místnosti někdo klidně oddechuje a spí.

“To je zvláštní,” pomyslel si. “Takový malý tvoreček... jak se sem ke mně dostal?”

Byla to myška. Vypadala utrápeně a unaveně, a tak jí nahrnul trochu více hoblin. Tolik se soustředil na to, aby jí nepolekal, že málem zapomněl, proč přišel. Ale než se zvedl, aby po špičkách odešel, padl mu zrak na housličky, které odpočívaly v rohu a čekaly na první písničku. A tu ho napadlo, jak by mohl myšku vzbudit a poptat se, co se jí přihodilo. Tiše přešel místnost, zvedl je a posadil se vedle hromady hoblin. Pak pohladil smyčcem struny a z voňavého nástroje poprvé zazněla melodie. Mistr houslař byl velice spokojený. Zvuk byl čistý a jemný, a tak tiše hrál dál a díval se na myšku.

Sotva otevřela oči a uviděla velikého člověka, vypískla leknutím a utekla do tmavého kouta. Mistr houslař přestal hrát a usmál se:

“Nemusíš se bát. Chtěl jsem ti jen zahrát. Před nedávnem jsem ty housličky dodělal a dnes měla zaznít jejich první melodie.”

V koutě se blýskala malá černá očka a myška se krčila ke stěně.

“Asi ti někdo ublížil, viď?” Povzdechl si mistr houslař a položil nové housličky zpět na místo. “Nemusíš se ale bát. Jestli nemáš kde složit hlavu, můžeš tu zůstat.”

Ale ani klidný hlas myšku nepřesvědčil. Mistr uchopil malý zbytek dřeva, nůž, sedl si na stoličku a začal vyřezávat. Kousek dřeva se rozvoněl se po místnosti.

“To tvoje srdíčko slyším až sem,” pousmál se a položil malý opracovaný kousek na stůl. Pak vzal další a pomalu z něj vyřezal stejný tvar.

“Uvidíš, že se brzy spřátelíme. Celé dny tu sedím a pracuji sám, a tak bych uvítal přítele. Nemáš hlad?” Zeptal se, ale myška rázně zavrtěla hlavičkou.

“Máš, vidím ti to na čumáčku.”

Položil špalík na stůl, vstal a z poličky nad hromadou hoblin vytáhl kousek chleba a sýr. Opatrně to položil na zem a zase si sedl na stoličku. Jídlo ale zůstalo netknuté i potom, co opracoval pátý kousíček a začal skládat.

“A odkudpak jsi vlastně přiběhla?”

“Z planetária,” špitla myška, rychle popadla jídlo a schovala se za hoblinami.

“Podívejme se,” zavrtěl hlavou mistr houslař a položil na zem dřevěnou postýlku. “Líbí se ti?”

Myška jen vykoukla a zase schovala.

“Je veliká, viď? Ale to ještě není všechno.”

Než stačila sníst všechen sýr, ušil z hadříků kapsu, kterou naplnil čerstvými hoblinami.

“Bude se ti líbit?”

Ale utrmácená myška už usnula. Mistr tiše položil nástroje, postavil postýlku do rohu k hoblinám, uložil ji a tiše odešel.

Jen co se ráno probudil, utíkal do dílny. U dveří se vydýchal a tiše otevřel. Myška spala tam, kde jí nechal. Vyřezal malou misku, položil na ni trochu jídla, a pak se posadil a štětcem vytvářel ornamenty na desku houslí.

“Opravdu se nemusíš bát,” řekl, když se probudila. “Rád bych, kdybys tu se mnou zůstala a povídala mi, co všechno jsi viděla. Muselo být zajímavé bydlet v Planetáriu.”

“Lidé tam byly zlí,” špitla myška. “Děkuji za jídlo a přístřeší. Ještě jsem se nikdy tak hezky nevyspala.”

“To těmi hoblinami a dřevem,” zasmál se mistr houslař. “Sám mám v ložnici kousek čerstvého, aby se mi spalo jako v lese. Město je veliké, ale dřevo mi vždycky pomohlo ho přemoci.”

“Ráda bych vás poprosila o přístřeší, mistře, ale nepatřím mezi moc užitečné tvory.”

“Ale jistě,” odpověděl. “Kolikrát mne i pár let nikdo nenavštíví. Zůstaň tady a uvidíš, že tě budou mít všichni rádi. Pan Čou a Chue, mí sousedé prádelníci, se velice zajímají o Slunce i planety. Rádi uslyší tvé vyprávění.”

A tak se všechen život v Papírové ulici probudil a udivil ulice okolo. Oba dva prádelníci sedávali u mistra houslaře každý večer a spory o významnosti pana Jui a Hong úplně zmizely. Myška vyprávěla všem okolo, jak celý vesmír vypadá a jak se točí a těšila malé děti, když nechtěly usnout. Vyučovala ty větší a s největšími vedla debaty, které často končily uprostřed noci.

“Tak vidíš,” řekl mistr houslař, když dodělal domek a postavil ho k hoblinám. “Je dobře, že jsi zůstala. Páni Čou i Chue jsou mnohem příjemnější a jejich prádelny perou o mnoho lépe. Jejich manželky spolu dokonce nakupují! Věř, že tohle jsme v ulici Papírové dlouho nezažili.”

A myška dlouho přemýšlela nad lidskou podivností.

O obyčejném kvítku

Za velikým kamenem ve tvaru Slunce, u jemně zurčící říčky, žil moudrý mlok. Byl to mlok rozvážný, sečtělý, ale také laskavý a vstřícný. A tak se mu začalo říkat Velemlok. I když se jmenoval Ghighiú a měl své jméno rád. Protože na tom místě bydlel už od nepaměti a jeho knihovna byla pověstná byl Velemlok nejen znám jako milovník květin, ale také jako tajemný obyvatel, který má možná i magické schopnosti.

Jednoho rána u divoké říčky, když se Ghighiú koupal ve vodopádu, seděla poblíž na kameni muška. Zvědavě pozorovala, jak se skvrny na jeho těle mění podle toho, jak se převaluje. Ghighiú se pořádně do vody položil a rozhodl se, že bude celý den odpočívat.

Muška přelétla blíž a znovu se zahleděla na ty zajímavé skvrny, které měnily barvy i tvar. Byla tou hrou tak zaujatá, že si nevšimla, jak se Velemlok otočil. Teprve, když skvrna, kterou pozorovala, začala mizet ve slunečním světle, s úlekem si uvědomila, že se dívá Velemlokovi přímo do očí.

“Dobrý den,” špitla nesměle. “Budete mě chtít sníst?”

Ghighiú se pousmál a zavrtěl hlavou. Muška byla tak malá, že se bál, aby jí řečí nepolekal.

“Pak si mě patrně naložíte do nějaké nádoby …,” pokračovala vyděšeně dál, ale mlok zavrtěl hlavou podruhé a zašeptal:

“Nemusíte se bát. Takhle malou mušku jsem ještě neviděl. Vy nejste zdejší, že?”

“Pocházím z rodiny Knihomolů,” odpověděla. “Tatínek mě sice zrazoval, ale jakmile jsem se doslechla o vaší knihovně, mi bylo jasné, že vás musím poznat. I když jsem si říkala, že mě nejspíš budete chtít sníst nebo naložit do nádoby.”

Ghighiú se rozesmál, pomalu vylezl z vody, opatrně se oklepal a sedl si vedle kamene, na kterém byla muška.

“Jak vás to mohlo napadnout? Do nádoby!?” Smál se tak upřímně, až se muška rozesmála také.

“Víte,” řekl za chvíli. “Knihomolům vlastně musím prozradit své tajemství. Bojím se ale, že budete zklamaná a smutná a já velice nerad vidím zklamané a smutné oči.”

Muška byla nejen Knihomol, ale také velice zvědavá.

“Každé odtajněné tajemství je tak trochu zklamáním. Jednou jsem o tom četla ve veliké a tlusté knize. Tatínek říkal, abych byla opatrná a raději tlusté knihy vynechávala, ale řekněte mi, jak je možné, že všechno nejzajímavější je v těch knihách, co jsou nejtlustší!?”

“Možná je to pro to, že i zajímavé věci jsou tak trochu tajemné. A tak bydlí v těch tlustých knihách, aby nebylo snadné jejich tajemství odhalit,” řekl Velemlok.

Muška se zamyslela a slétla dolů k Velemlokově hlavě.

“Všimla jsem si, že jste také nesmírně tajemným tvorem.”

“A to vám přišlo na rozum kvůli mé tloušťce?” rozesmál se Velemlok a muška se začervenala.

“To bych si rozhodně nedovolila. Ale nelze si nevšimnout určité tajemnosti, která vás obestřela.”

“Mají to rádi,” usmál se Ghighiú a zvedl se ze sluníčka. “Ale teď pojďte dál. Mé jméno je Ghighiú a pokud je nějaké tajemství, pak ho rozhodně musí objevit tak půvabná a sympatická Knihomolka jakou jste vy.”

Pokynul jí a zamířil ke svému obydlí. Muška sedla přímo na jeho hřbet a sledovala, co se bude dít. Ghighiú prošel vchodem přikrytým exotickou kapradinou, pronesl jí dlouhou chodbičkou až se ocitli v malé kruhovité jeskyni, která byla plná květů.

“Tak toto je mé obydlí,” usmál se Velemlok a otočil se na mušku, které se z vůní zatočila hlava.

“Tohle?” Podivila se a rozhlédla se.

“Přesně tady.” Přikývl. “Tady je mé tajemství. Tajemství, které vlastně není. Ale o to větší a tajemnější je.”

“Také jste si toho všiml ?” Zeptala se potěšená Knihomolka. “Vždycky, když tajemství vznikne jen tak z ničeho, je tajemnější než všechna tajemství dohromady.”

“A tak to je i se mnou,” řekl Velemlok usadil se do voňavých květů. “Pomáhám a nestačím se divit, co všechno nenavykládají. A protože vědí, že hledám nejkrásnější květ, kterému bych se mohl věnovat v pěstování celý život, nosí mi jednu krásu za druhou.”

Knihomolka cítila, jak jí všechna ta vůně k sobě přitahuje. Velemlok sice knihovnu neměl, ale jeho tajemství bylo stejně dráždivé jako ve chvíli, kdy se za ním rozletěla.

“A jaký že to hledáte kvítek?” Zeptala se a sedla si na nejvýše položenou Orchidej.

“Takový, který by byl tak prostý a skromný, až by nemohl být prostší a skromnější,” zasnil se Ghighiú a jeho očička zmodrala jako voda v čisté tůni. “Takový, který by v sobě měl všechnu krásu a moudrost světa.”

“Víte,” ozvala se malá Knihomolka. “Možná vím, který kvítek hledáte.”

“Cože?” Škubnul sebou Velemlok.

“Myslím, že bych teď mohla pomoci já vám.”

Ale Ghighiú jí nevěřil:

“Taková křehká malá muška, že by mi mohla pomoci? Nechci vás urazit, ale raději si na kvítek počkám. Nechtěl bych, aby vám kvůli tomu bylo třeba ublíženo.”

“Přestaňte,” zamračila se. “Zapomínáte, že jsem leccos vyčetla i z nejtlustších knih a že jsem opravdu z daleka. A také nejsem zvyklá se bát.”

Velemlok zavrtěl hlavou:

“Nezlobte se. Jste maličká a nechtěl bych vás obtěžovat. Zapomeňte na to.”

Tohle ale neměl říkat. Muška byla nejen odvážná, ale také paličatá. V Zemi Velikých knihoven, odkud pocházela, přesně takový kvítek rostl, a tak si vzala do hlavy, že ho přinese. Nečekala ani chvilku a vylétla beze slova ven.

“Nechtěl jsem se vás dotknout,” chtěl se omluvit Velemlok, ale Knihomolka už byla dávno pryč.

Ghighiú se smutně otočil, vyšel z obydlí a zachmuřený si lehl do Slunce.

“Proč jsi smutný?” Podivil se vítr a pohladil ho po hlavě. “Ještě jsem tě tak smutného neviděl.”

Velemlok mu všechno vypověděl a zamračil se.

“Moc pěkně se mi s ní povídalo a odehnal jsem ji,” řekl větru. “Zlobím se na sebe.”

“Pamatuješ, jak jsi mi dobře poradil, když jsem dostal za úkol přivést jaro? Tak teď ti pomůžu a poradím já,” zaševelil vítr. “Běž spát. Až se probudíš, bude vše tak, jak má být.”

Velemlokovi se stýskalo po Knihomolce a v duchu si vyčítal, že jí říkal svůj sen. A jak si tak přemílal vše pro a proti, usnul tvrdým spánkem přesně tak, jak mu vítr poradil. Jen to vítr zahlédl, rozletěl se za muškou a donesl ji až k Zemi Velikých knihoven. Knihomolka z toho byla tak překvapená, že ho zapomněla i pozdravit.

“Proč to děláš? Jak víš, že chci sem?” Ptala se.

“Pssst,” zaševelil vítr. “Myslím, že není čas na vysvětlování. Vezmi svůj kvítek i se semínkem a nasedni zpět. Zanesu tě zpátky.”

Muška se už víc na nic neptala. Rozlétla se, podala větru kvítek i semínko a netrvalo dlouho, byli na cestě zpět.

“Ghighiú je moc hodný,” vysvětloval vítr. “Teď se trápil, že ti nějak ublížil nebo že tě urazil. Bylo mu líto, že jsi odešla tak rychle.”

Posadil mušku i s kvítkem před Velemlokovo obydlí a rychle odletěl za svými povinnostmi. Knihomolka vzala dárek a vešla dovnitř. Veliký mlok spal. Malá odvážlivkyně na nic nečekala, popadla květ a vynesla ho ven. A nepřestala, dokud nebylo obydlí prázdné. Pak dala na okno kvítko, které přinesla s větrem. Nejskromnější a nejkrásnější na světě. Uvolnila místo paprsku rozverného Slunce, které si prohlédlo místnost škvírou, a pak tím prstíkem zašimralo Velemloka na očích. A tak se Ghighiú do toho překvapení probudil.

Rozhlédl se, ale jen uviděl kvítek, užasl nad jeho skromností a krásou.

“Takový zázrak!” Málem by si ani nevšiml mušky, která seděla vedle semínka.

“Jsem ráda, že se vám líbí,” řekla.

“Vy jste se vrátila !”

“Přinesla jsem vám kvítek i semínko. Vítr mi pomohl. Jsem ráda, že jsem se s kvítkem neminula.”

“Je to opravdu to, co jsem hledal,” Pohladil svou packou okvětní lístky, ale najednou se s úlekem zarazil:

“Ale snad nechcete zase tak rychle odletět! Tolik věcí jsme ještě neprobrali a nad tolika věcmi se nezamysleli.”

Knihomolka se usmála. Neměla odvahu zeptat se, jestli by si nechtěl povídat, a tak jí to potěšilo.

“Vím, bylo nezdvořilé odletět tak rychle, ale ráda bych se na tolik věcí ještě zeptala…”

“Ale jistě,” řekl Ghighiú a měl najednou radost, že nebude v přemýšlení sám. “Pojďme ven na to krásné sluneční světlo a přemýšlejme.”

Ještě ten večer semínko zasadili, aby mohl kvítek růst. A jak se tak dívali na říčku, zeptal se najednou Velemlok:

“Jak se ten kvítek vlastně jmenuje, slečno Knihomolko?”

“Sedmikráska,” odpověděla. “A jmenuji se Biiii.”

A tak se našli dva přemýšlivci milující tajemství - Ghighiú a Biiii. Každý večer sedávali u říčky a rozebírali všechno možné, co by jen mohlo tajemstvím vonět, pomáhali a pozorně se starali o největší lán Sedmikrásek, který kdy vyrostl.

O dlouhém rozmlouvání a malém údolí

V daleké zemi, kde rostly borovice, které umí obejmout celý svět, v zemi, která se pyšnila nejbarevnějšími medvědy, tekla veliká řeka Wang-wang. Tekla správně a podle pravidel, hodně jedla měsíční svit a dbala na česání od větru. A tak se stalo, že na svém konci vyrostla.

Vyrostla však tak poctivě, že se nevešla do údolí. Kameny ji tloukly a tlačily, tekla na konci skrčeně a často se i stávalo, že Měsíci hubovala za to, že ji tolik krmil. Jednou do roka to potom nedokázala vydržet, rozlila se z břehů a do krajiny, natahovala své vlnky, jak nejvíce mohla, jen aby si od těsného údolí odpočinula. Jenže v tu dobu se pak stávalo moc nepěkných věcí. Řeka Wang-wang byla slepá, jako každá jiná řeka, a tak museli menší tvorové utíkat, co jim pacičky, nohy a nožičky stačily, aby je tím protažením neutopila.

Veliké Slunce tohle vidělo a trápilo se kvůli tomu. A tak se sneslo jednou níže k zemi a poslalo světlo do tmavých skal, na kterých rostou obrovské borovice, co umí obejmout veškerý svět. Mezi nimi v klidu a rozjímání žil prastarý mistr Lu-Fu. Protože byl vzdělaný, moudrý a rozuměl celému světu, poznal hned, že se Slunce trápí, a tak se paprsku chytil a zeptal se, co se děje. Slunce mu všechno hned vypovědělo a poprosilo ho o radu.

Když se Lu-Fu dověděl, co všechno není v pořádku, rozhodl se, že se nechá Sluncem odnést až k řece Wang-wang, aby s ní promluvil. Tušil, že bude muset leccos napravit, aby měli tvorečkové klidný život, a že to nebude jednoduché, nalézt v takovém případě řešení. Ale nacházel řešení rád a s radostí, a tak se bez váhání chytil poledních paprsků.

Slunce odneslo mistra přímo ke konci údolí, kde tlačily kameny řeku nejvíce a postavilo ho na břeh. Lu-Fu nejdříve pozdravil, vytáhl ostrý kámen, o který se voda tloukla, pohladil prázdné místo a posadil se na břehu. Řeka zašuměla a začala děkovat. Mistr věděl, jaké to je, když člověka třeba tlačí boty, a tak se dal s Wang-wang do řeči a rozmlouval s ní tak, aby zapomínala na svá trápení.

Druhý den ho vzbudil malý pramínek, který za ním poslala, aby opět přišel. Od té chvíle sedával u řeky každý den. Šeptal si s vodou a zpívával ukolébavky z hor. Wang-wang se toulala se starým mistrem v příbězích nebo v dalekých krajích. Ten rok pak se rozlila klidně a opatrně, nespěchala. Mnoho domků i hnízd zůstalo na svém místě, aniž by je voda jen namočila. A tak se Lu-Fu přestěhoval a roky plynuly v klidu jako v dobách, kdy řeka teprve rostla.

Jednoho dne si mistr vyšel na procházku podél břehů a zpíval si u toho tu nejdelší a nejkrásnější ukolébavku, kterou ho naučily borovice v horách. Čím déle zpíval a šel výš proti proudu, tím víc se mu stýskalo po staletých stromech, které umí obejmout takřka celý svět. Až se zastavil a smutně si sedl na zem.

A najednou nevěděl, jak má nalézt řešení svého velikého stesku, když ho údolí potřebuje a řeka čeká na pohlazení. Tu uviděl, že se u lesa nechává česat větrem maličká borovice. Lu-Fu hned věděl, že to tam jen nezbedný vítr zavál ztracené semínko, ale protože se cítil také tak ztracený, přisedl si a začal jí učit ukolébavky staletých. Zapomněl se tak nešťastně, že nezazpíval řece a voda si začala rozvzpomínat na staré trápení.

Druhý den se vylila z břehů takovou silou, že překvapila polovinu tvorů ještě v postelích. Protahovala se, povalila i statné stromy a probudila i vítr a Slunce. Všechny to zaskočilo.

Tou dobou Lu-Fu stále spal pod korunou zatoulané borovice, a tak ho Slunce nenašlo.

Hledali ho i vítr a Měsíc, ale také neuspěli. Když všichni uslyšeli, že se mistr ztratil, lekli se, že se řeka hněvá a utíkali co nejdál od břehů a od Wang-wang. Ani krása té širé krajiny je nedokázala zastavit. Nechávali za sebou úplně všecko.

Ale Slunce pátralo dál. Sneslo se níž k obzoru na místo, kde většina Sluncí zčervená, protože jim lidé koukají pod sukně, a hledalo ve všech skulinách. Nepřestalo dokud jeden z paprsků nepošimral mistra na nose. Lu-Fu se protáhl, podivil se, že je Slunce tak nízko a usmál se na novou přítelkyni, která mu hned začala zpívat jednu z ukolébavek. Ale protože neslyšel šumění ohromné Wang-wang, poznal, že není něco v pořádku.

A jen udělal pár kroků, hned to uviděl. Wang-wang se protahovala až stromy praštěly, vlnky, které tak rád hladil, se proměnily v rozhořčené a divoké vlny a údolí úplně zmizelo. Starý mistr se zamračil. Jen chvíli se řece nevěnoval a už vznikla taková spoušť. A protože se mu stále stýskalo po horách a staletých borovicích, rozkřikl se na vlny tak, že se i Měsíc zastyděl.

Wang-wang byla sice řekou ohromnou, ale ne nerozumnou. Uklidnila se a začala rozzlobeného mistra Lu-Fu poslouchat. Starý muž jí řádně vyčinil za trucovitost, s jakou se protahuje, i za to jak přestala být ohleduplná a vyhnala tolik života z překrásné krajiny. A protože ho samotného trápilo, že není v horách, rozzlobeně odešel do chatrče a zavřel se v ní.

Řeka se zastyděla a rozhodla se, že zkusí dát vše do pořádku. Poslala odraz světýlka po vlnce ke Slunci, požádala vítr, aby jí učesal a Měsíc poprosila o to, aby našel tu zatoulanou borovici, se kterou se mistr zapomněl. Jak tak dávala krajinu do pořádku a stavěla obydlí i hnízda na původní místa, poznala, jak těžké je věci napravovat. Unavila se tak moc, že se ráda vrátila do údolí, které jí teď najednou začalo připadat útulné.

Když byla hotovo, Slunce svolalo tvorečky a přivedlo je zpět. Wang-wang se omluvila za všechno trápení, co způsobila, a slíbila, že i příště, až se půjde protáhnout, vrátí věci na své místo. Všichni si oddechli a byli rádi, že se řeka něco naučila. Ale stále tu byla zavřená chatrč a v ní mistr, kterému se tolik stýskalo.

Wang-wang si moc přála Lu-Fua udobřit. Tiše plynula okolo jeho dveří a snažila se něco zaslechnout, ale marně. Mistr zůstával zavřený a smutno bylo oběma. Poslala tedy malý pramínek k zatoulané borovici a přemluvila ji, aby mistra navštívila. Opatrně podemlela kousek země, přenesla ji, a pak se postarala, aby se borovice zabydlela a vítr ji pěkně učesal.

Další ráno se pak Lu-Fu probudil a zaslechl, jak Wang-wang zpívá nejkrásnější ukolébavku. Slunce mu klepalo na okna i dveře a vítr se smál. A sotva otevřel dveře a uviděl zatoulanou borovici, jak mu přátelsky kýve a zpívá s řekou, dostal tak velikou radost, že byl stesk i hněv ta tam.

Od toho dne rostla borovice z hor na samém konci řeky Wang-wang a starý mistr učil ukolébavky obě. A nejen je. Širost písní staletých borovic, které by uměly obejmout takřka celý svět, okouzlila i tvory, vítr ba i Slunce. Všichni se začali učit rozmlouvat a zpívat a netrvalo dlouho, celá krásná krajina uměla alespoň kousek. Zpívalo se malým, když usínali, ale i velikým, když měli trápení a potřebovali potěšit.

Wang-wang se dál každý rok protahovala, ale vždycky dávala pozor a vracela všechno na své místo. Stal se z ní nejpilnější student mistra Lu-Fu a, protože byla sama ohromná a daleká, předávala písně dál do světa.

Obsah

O dutém stromě na hoře Mgoto

O Slunečném usínání v zemi Vahdání

O nejbáječnější partii hlavolamu a klobouku z březové kůry

Kalíšky kouzelnice Haudí

O pětisté vlnce

Morliho putování za kalíškem kávy

O spánku v Papírové ulici

O obyčejném kvítku

O dlouhém rozmlouvání a malém údolí